Marco Polo
Den store eventyreren og fortelleren
Tekst/illustrasjoner:
Anne Schjelderup/Jessica Ikin og Clipart.com
Filosofiske spørsmål:
Anne Schjelderup og Øyvind Olsholt
Sist oppdatert: 8. februar 2004
Vi
har hørt om brødrene Matteo og Niccolo Polos reise
til det
mongolske riket, og om hvordan de fikk i oppdrag å levere
et brev fra den store Kublai Khan til paven i Roma. Da de kom til
Italia, viste det seg imidlertid at paven var død, og de
bestemte seg for å reise til sin hjemby Venezia mens de ventet
på at en ny pave skulle bli valgt. Der fant Niccolo at hans
kone hadde dødd i barselseng,
og at hun hadde etterlatt ham en sønn, 15 år gamle
Marco Polo.
Familien Polo venter på ny pave
Brødrene Polo ventet i Venezia
i to år på at det skulle bli valgt en ny pave. Da det
fremdeles ikke var noen pave de kunne gi Kublai Khans brev til,
bestemte de seg for å reise tilbake til hans rike. De tok
med seg Niccolos sønn, Marco.
Men før de reiste til Kina, ville de dra til Jerusalem for
å hente noen dråper av den oljen som brant ved Jesu
grav - slik de hadde lovet den store khanen. På reisen ble
de imidlertid oppsøkt av en budbringer fra Theobaldo di Piacenza,
presten som hadde bedt dem vente på at det skulle bli valgt
en ny pave. Nå var det nettopp Theobaldo som var blitt valgt
til ny pave, og han ba dem derfor komme til Roma med sitt budskap
fra khanen. De dro straks til Roma og ble tatt vel imot av Theobaldo
som nå hadde tatt navnet pave
Gregor X. Endelig kunne familien Polo fullføre sitt oppdrag
for khanen.
Pavens sendebud
Paven tok imot dem med oppriktig glede og ga dem sin velsignelse.
Så utpekte han to dominikanermunker,
Nicolo da Vicenza og Guielmo da Tripoli, som skulle bli med dem
tilbake til Kublai Khan. Disse var ansett for å være
de mest lærde på denne tid. Paven sendte med dem et
fribrev
samt et personlig brev til khanen.
De fem reisekameratene reiste nå mot øst til de kom
til Layas
i Armenia. Mens de oppholdt seg her, ble Armenia invadert av
Bendocquedar, sultanen av Egypt og Syria, og hans store muslimske
hær. De herjet landet så vilt at de alle stod i fare
for å bli drept eller å bli tatt til fange. Da dominikanermunkene
forstod dette, ville de ikke lenger fortsette reisen. De overlot
sine brev og sine dokumenter til brødrene Polo og reiste
tilbake til Roma.
Brødrene fortsatte nå sin ferd alene, kun sammen med
den unge Marco Polo. De red og red, sommer som vinter, i tre og
et halvt år! Men da Kublai Khan fikk vite at de nærmet
seg, sendte han ut en eskorte
for å møte dem og å ledsage dem på den
siste biten av reisen.
Fremfor den store Khan
Slik
nådde de til slutt den store khans by, Cambaluc,
og trådte frem for ham i hans enorme palass. De bøyde
seg ydmykt for khanen som spurte dem ut om hvordan de hadde det
og om hva de hadde gjort siden sist. De sa at de hadde det utmerket,
og ga ham så brevene fra paven. Dette gledet ham stort, og
da han også fikk oljen fra Jesu gravsted, var han svært
tilfreds.
Han fikk nå øye på unggutten Marco, og spurte
hvem dette var. Da han fikk vite at det var Niccolos sønn,
ble han svært fornøyd og ønsket ham hjertelig
velkommen. Det ble stor jubel og fest ved keiserens hoff, brødrene
Polo og den unge Marco ble vist all gjestfrihet og ære, og
ble invitert til å bli værende ved hoffet.
Den unge Marco likte seg godt ved keiserens hoff. Han lærte
seg fort både og lese og skrive mongolenes språk. I
løpet av kort tid hadde han lært flere språk
og fire forskjellige alfabeter. Han lærte seg også mye
om skikker og våpenbruk. Han oppførte seg bra og var
godt likt av alle. Også khanen satte stor pris på unge
Marco.
Marco Polo: Kublai Khans utsending
Marco hadde lagt merke til at Khanen interesserte seg for alt som
skjedde både i og utenfor sitt store rike. Og da budbringerne
hans kom tilbake fra oppdrag, var khanen ofte irritert over at de
bare kunne fortelle ham om det som angikk deres eget oppdrag, men
sjelden hadde lagt merke til hvordan folk faktisk levde, hvordan
styre og stell var og tusen andre ting som khanen gjerne ville vite
mer om. Når Marco nå reiste ut på oppdrag, passet
han derfor på å observere godt rundt seg, han forsøkte
å legge merke til hvordan folk levde, hvordan områdene
ble styrt, hva som nylig hadde hendt osv. På denne måten
hadde han virkelig noe nytt å fortelle khanen når han
kom tilbake.
Marco fullførte det oppdraget han hadde fått på
en glimrende måte. Og siden han i tillegg kunne fortelle utførlig
om de områder han hadde passert på sin vei, var khanen
mer enn tilfreds. Fra nå av fikk Marco stadig nye oppdrag
og oppdragene ble stadig viktigere og mer krevende. Han ble rikelig
belønnet, og forble i khanens tjeneste i 17 år. Slik
fikk Marco Polo kanskje mer kjennskap enn noen annen til det store
mongolske imperium.
Avskjed med Kublai Khan
Etter 17 års tjeneste fikk Marco, Matteo og Niccolo hjemlengsel,
og ønsket å reise tilbake til sitt hjemland. De søkte
avskjed hos khanen, men han var blitt glad i dem og satte så
stor pris på deres selskap, at han ikke ville skille seg av
med dem.
Akkurat på denne tid var dronning
Bolgara død. Hun hadde skrevet i sitt testamente at kun
en kvinne av hennes egen slekt kunne arve hennes plass som dronning.
Fyrst Argon sendte da tre utsendinger til khanen for å be
om en kvinne av Bolgaras slekt som han kunne gifte seg med.
Khanen sendte bud på prinsesse Cogata som var av Bolgaras
slekt. Hun var 17 år gammel og svært vakker. Hun ble
presentert for utsendingene, som likte henne svært godt og
ville ta henne med til fyrst Argon.
I mellomtiden kom Marco hjem fra en reise i India, og han fortalte
khanen om reisen og om oppdraget. De tre utsendingene la merke til
at han var europeer, og at han var klok og forstandig. De forsto
at Marco var godt kjent på det Indiske hav, og siden de hadde
tenkt å legge hjemturen over det Indiske hav, ba de om å
få både Marco, Niccolo og Matteo med seg som reisefølge.
Khanen gikk svært motvillig med på å la dem tre
ut av tjenesten, og slik gikk det til at de tre omsider kunne vende
tilbake til hjemlandet sitt.
Reisen hjem
Kublai Khan utstyrte dem med flotte skip og all tenkelig proviant
og utstyr. Og også denne gangen forsynte han dem med gulltavler
som beordret alle innen khanens rike til å gi dem alt de måtte
ha behov for på reisen. Han ga dem også oppdrag overfor
paven og alle de kristne lands keisere og konger.
Tilbakereisen tok nesten to år. Idet de dro hadde de vært
tilsammen 600 passasjerer. Men så strabasiøs var reisen
at nesten alle omkom underveis! Bare 8 personer overlevde turen,
deriblant Niccolo, Matteo og Marco. Ved ankomst fikk de vite at
fyrst Argon var død, og prinsesse Cogata ble derfor gitt
til sønnen hans, prinsen Casan.
Matteo, Niccolo og Marco kunne nå starte på hjemreisen,
og i år 1295 var de endelig tilbake i Venezia.
Fangenskap og forfatterskap
På dette tidspunktet rådde stor rivalisering mellom
byene Venezia, Genova
og Pisa om handelen i Egeerhavet
og i Syria. I 1298 kom det til et sjøslag mellom Venezia
og Genova i Adriaterhavet.
Marco Polo deltok i slaget. Han ble til og med tatt til fange av
genoveserne, og han satt i fangenskap i Genova i to år. Hans
romkamerat var ingen ringere enn den populære pisanske forfatteren
Rusticello.
Marco Polo fortalte Rusticello om sine opplevelser. Rusticello
fant hans beretninger så spennende at han begynte å
skrive dem ned, sannsynligvis direkte diktert av Marco Polo som
etter alle årene i øst ikke var så god på
morsmålet lenger. I løpet av disse to årene ble
boken En beskrivelse av verden til, og i 1299 ble de begge
løslatt som følge av Genovas fredsavtale med sine
to byrivaler.
Boken ble ingen sensasjon med en gang, til tross for at dette var
den første pålitelige beretning fra det mongolske riket
Europa hadde sett. Antageligvis var det han skrev så fantastisk
at få trodde det kunne ha noe med virkeligheten å gjøre.
I ettertid har imidlertid historiske kilder bekreftet mye av det
som står skrevet i boken, og den har derfor i nyere tid kommet
til heder og verdighet.
Hvor mye av teksten som faktisk stammer fra Marco Polo selv, er
imidlertid en helt annen sak (se rammen i høyremargen: Om
Marco Polos En beskrivelse av verden).
Ideer til filosofiske samtaler
- Navn
Presten Theobaldo di Piacenza blir omsider valgt til ny pave
og tar dermed også nytt navn: pave Gregor X. Men hvorfor
kunne han ikke fortsette å hete Theobaldo di Piacenza
etterat han ble pave? Og hvorfor har konger som regel bare fornavn?
• burde læreren skifte navn når hun slutter
å være lærer for i stedet å arbeide
som rektor?
• burde jenta skifte navn når hun får barn
og blir mor?
• burde en politiker skifte navn når hun blir utpekt
til statsminister?
Tenk deg at alle vanlige mennesker med vanlige navn byttet navn
slik pavene og kongene gjør. En som heter Per Hansen
blir f.eks. hetende Per III og Elin Jacobsen blir f.eks. til
Elin IV. Hva skulle paven og kongene gjøre da? Måtte
de da bytte tilbake til et vanlig navn slik at de fortsatte
å skille seg ut? Eller er det andre grunner til at paver
og konger skifter navn?
- Visdom, feighet og det å være smart
De to dominikanermunkene som paven utpekte skulle være
de viseste av de vise på denne tiden. Men de trakk seg
fra reisen så snart det begynte å bli farlig. Kan
man være vis og redd på samme tid? Var det kanskje
nettopp fordi de var så vise at de ble redde
og trakk seg?
Var de to munkene kloke som unngikk farene? Eller var de bare
smarte? Hva er forskjellen på å være klok
og å være smart? Må man være smart for
å være klok? Må man være klok for å
være smart?
- Sinnelaget bak handlingen
Marco var en
kløpper til å legge merke til ting. Han la
f.eks. merke til at khanen ble irritert fordi budbringerne hans
var så dårlige til å observere ting når
de var ute på reise! Derfor bestemte han seg for å
observere så mye som mulig når han selv var ute
og reiste. Og det gjorde han lurt i. På denne måten
ble han khanens yndling.
Tror du dette var planlagt fra Marcos side? Var han bare en
som var nysgjerrig og observant eller hadde han bestemte baktanker
med å oppføre seg slik han gjorde? Sett at han
faktisk gjorde det for å innynde
seg hos khanen: er dermed observasjonene hans mindre gode
eller verdifulle?
- Kjærlighet og eiendom
Khanen ville ikke la familien Polo reise. Han var blitt rent
for glad i dem og ville ikke miste dem. Er det alltid slik at
vi har lyst til å eie det vi blir glad i? Eier foreldre
barna sine? Går det an å eie et menneske slik som
man eier en ting, f.eks. en båt?
- Å bestemme over seg selv
Prinsesse Cogata blir «gitt bort» til prins Casan,
nærmest som en gave, som om hun var en ting. Tror du Cogata
var ulykkelig på grunn av dette? Eller tror du det var
i orden for henne siden det var helt vanlig å gjøre
slik på denne tiden? Kanskje hun til og med var lykkelig
over å bli gift med en ekte prins?
De fleste setter pris på å få velge hvem man
vil være venner og kjæreste med. Men hadde det noen
ganger vært fint om andre valgte for en? Er det alltid
en selv som vet best eller kunne det tenkes at andre, f.eks.
foreldre, vet bedre hva som er best for en selv?
- Fakta og fantasi
Det er uklart hvor grensen går mellom fakta og fantasi
i boken til Marco Polo. Vi har ikke noe originalmanuskript å
forholde oss til og det er svært mange som har plusset
på og gjort endringer i manuset opp gjennom årene.
Hvordan hadde det vært om dagens lærebøker
var skrevet slik at det var umulig å skille mellom fakta
og fantasi? Hadde de blitt mer eller mindre morsomme å
lese? Hadde vi lært mer eller mindre av å lese dem?
Hvorfor er det ofte slik at faktakunnskap blir sett på
som viktigere enn fantasi? Hva er egentlig kunnskap, og hva
er egentlig fantasi?
![Klikk her for å tilbake i menyen tilbake-ikon](/bilder/logo/tilbake_gulbakgr.gif) |
![Klikk her for å gå frem i menyen frem-ikon](/bilder/logo/frem_gulbakgr.gif) |
|